Den där mannen jag har. El hombre. Som är min men så långt borta att
jag nästan glömmer det ibland. Han finns ju fortfarande.
Det jag tycker har
varit, och är, nästan svårast med hans frånvaro är behålla känslan av att vara
en familj på fyra och samtidigt undvika känslan av att det hela tiden finns ett
tomrum att förhålla sig till. Vi klarar oss bra, vi tre, och det är lika
viktigt för mig att barnen känner det som att de kommer ihåg att de faktiskt
har en pappa också.
En balansgång som inte är helt enkel.
Men i alla fall. I nuläget
pågår förhandlingar där borta i Söderhavet angående nya kontrakt och kommande
terminer. Vi vet inte ännu hur det
kommer att bli.
Han kommer hem till jul, det vet vi.
Men inte om han får nytt
kontrakt och isåfall var han kommer vara till våren. Eller nästa höst. Men han har
fått frågan om han eventuellt skulle kunna tänka sig Dublin nästa höst.
Och jag
känner att ja tack.
Dublin är fasen så mycket närmare än Costa Rica. För några
år sen vet jag att jag tänkte (och sa högt) att det spelar ingen roll om man är på Nya Zealand
eller i Stockholm, är man inte hemma så kvittar det hur långt bort man är.
Men
där har jag minsann ändrat mig.
Det är stor skillnad att kunna flyga hem på en
långhelg.
Att vara 6 och inte 26 timmar bort om nåt skulle hända.
Vore fint
att vara på samma sida atlanten.
Friday 29 October 2021
Mannen då?
Subscribe to:
Post Comments (Atom)
Ambitionsnivåer
I dag putsade jag fönster. För kanske första gången i mitt liv. Det är helt sjukt att det är så, men jag har flyttat mycket, okej? Och ja, a...
-
Det går en tjej i storskruttans klass, vi kan kalla henne Maja (det heter hon inte, men hon har väldigt ovanligt namn så jag hoppar att skri...
-
Han fick jobbet. Precis när jag på riktigt trott att det inte skulle bli så och ställt in mig andra alternativ. Så fick han det. Jag har s...
-
Ni vet hur man ibland inte kan släppa något som någon sagt? Även om det handlar om en till synes trivial kommentar. Vad menade människan eg...
Men alltså... Jag har naturligtvis inte med det att göra, men varför ens ha en familj om man hela tiden ska jobba långtbortistan...?
ReplyDeleteJag kan förstå frågan. Men grejen är ju inte att han vill jobba långt borta. Grejen är att efter 3 år utan vettigt jobb behövde han det här. Vår situation nu är inte idealisk, men ändå mycket bättre än innan han fick jobb. Jag vet att skulle jag säga ”nä det går inte, du måste komma hem.” Då skulle han göra det. Det räcker.
DeleteOkej, tack. Då förstår jag bättre😊
ReplyDeleteDet spelar jättestor roll var jobbet är skulle jag säga. Liknande situation som er med man som flyttat med tillbaka till Sverige och trots stora ansträngningar i många år inte lyckats hitta ett jobb som motsvarar erfarenhet och tidigare tjänster alls. Han har jobbat ibland annat Kanada och Nya Zeeland medan vi varit i Sverige men nu i London och det är enorm skillnad att kunna ses helt regelbundet och vanligt istället för enbart vid semester. Kanske inte hållbar situation för alltid men funkar för nu.
ReplyDeleteÅh vad fint att höra :-)
Delete